Dette er både konceptkunst og performancekunst.
"I konceptkunsten er idéen eller konceptet værkets vigtigste aspekt. Når en kunstner benytter sig af en konceptuel kunstform, betyder det at al planlægning og alle beslutninger er foretaget på forhånd og udførelsen er et mekanisk anliggende. Idéen bliver en maskine der producerer kunsten." - Sol LeWitt
Kort af Forlegenhed er et kortspil, der ved hjælp af dens regler får spillerne til at være performere og er dermed maskinen til dette kunstværk, der ellers udtil kan betragtes som performancekunst.
Performancekunst opstod I 1970 og var et forsøg på at nedbryde grænserne mellem kunstarterne.
Iscenesættelsen sker I form af spillet og dets regler, hvilket er bestemt af mig, kunstneren, resten er op til modtagerne.
Dette værk er ikke egnet til performancevideo da enhver oplevelse I performancerne er ligevægtet.
Kunstner og performer rollerne er seperat, kunstnerens deltagelse som performer er derfor neutral.
Denne performance ligger op til at performerne improvisere og fokusere på at vise en person's personlighed ved hjælp af deres valg, reaktioner og handlinger, som foretages ud fra en opstillet opgave.
At være I performer eller observator position som modtager giver forskellige oplevelser I form af en inde og ude oplevelse med presset I inde og overblikket I ude.
Dette værk er en stærk udfordring af ens identitetsoplevelse, men for at skabe en krise er der også nogle kropslige udfordringer idet det er en meget universel udfordring, der kan skabe identitetsspørgsmål.

Dokumentationen af spillet kan læses i et seperat vedlagt dokument kaldet Spillets_Design_Dokument.

Målgruppen blev bestemt ud fra kunstnerens observationer og frustrationer igennem de sidste 3 år og blev fundet I noter og skitser lavet igennem de tre år og projektets forløb.
Idéen kom frem efter et alternativt projekt, som var planlagt blev slået i jorden, da personer involverede meldte fra og brød aftaler, i frustrationen blev der skabt skitser, der forklarede situationen for kunsteren selv, som derefter kiggede tilbage på tidligere skitser og fandt en tendens i hvad skitserne tog udgangspunkt i, hvilket lå i frustrationer over det sociale liv og de problemer, der er opstået gennem tiden mellem kunstner og andre individer.
Intentionerne med projektet var at forhindre disse situationer ved at etablere et stærkere bånd mellem kunstneren og fremtidige involverede individer. 
Der blev lagt fokus på at skabe kropslig kontakt for at udløse Oxytocin i kroppen og dermed skabe et bedre forhold og en stærkere tryghed på det kropslige niveau. Dernæst blev der lagt vægt på udfoldelse af individerne og gøre dem selv-handlende, dette blev forsøgt med theater-inspireret improv øvelser, som kan hjælpe mod socialangst, samtidigt med det giver frie rammer for individet til at sætte sit eget kreative præg.

Dette kortspil kan spilles derhjemme ligesom Hjertefri og andre kortspil, men så snart det bliver sat i offentligt rum eller snare, så snart vi kigger på tilskuerne er der helt forskellige fortællinger. Når man overvære nogen spille Hjertefri vil man kigge på deres valg og bedømme dem i forhold til sine egne idéer. Mens det at overvære et spil Kort af Forlegenhed vil give en helt anden oplevelse af at overvære menneskerne, fokuset ligger ikke på de enkelte valg, men snare på deres opførelse og reaktioner idet de trækker kort og udføre handlinger, mens spillerne sagtens kan have strategiske planer underværks.
Så snart spillet bliver sat i offentligt rum giver det også en anden fortællingen, spiller man Kort af Forlegenhed i offentligheden så smidder man sløret og gør hvad mange ubevidst vælger fra i deres dagligdag, man udfolder sig og slipper bekymringerne idét man skaber et rum hvori man kan grine sammen. Spillet forsøger altså dermed at gøre tilskuerne opmærksomme på hvad der fortæller om ens identitet og hvordan den er blevet gemt væk i dagligdagens usikkerhed og bekymringener. Dette er også en kommentar på vores handlingsmønstre og hvordan vi danskere sjældnere og sjældnere tager intiativ og altså ikke er de første til at stå frem og behandle sin egen sag.

Hvad vil det sige at kende en person? Det et spørgsmål mange igennem tiden har prøvet at svare på og dette værk er endnu et forsøg på at besvare det. Som man observere performerne vil man kunne ligge mærke til nogle handlingsmønstre, det kan ses ved hjælp af opgaverne på kortene da det kræver af individet at selv komme frem med en løsningen og deres svar er taget fra egne erfaringer og udvælgelse deraf. 
Opgaverne i kortspillet kræver blandt andet problemløsning i form af at skulle synge alt hvad man siger og det er så op til individet at vælge hvordan han synger, hvilket er for en observerende fortællende om performeren ud fra hvad type sang der bliver sunget og hvorvidt personen er istand til at gøre det til en sjov oplevelse for både ham selv og de andre.
En anden opgave lyder således "XII. Du og terninge-partneren skiftes til at forsøge og overbevise terninge-mesteren om at give dem sejren. Man må ikke bruge stemmebåndet og har kun 1 minut. Terningemesteren kårer bagefter en vinder. Taberen skal gøre en konsekvens"
Denne opgave ligger op til at performeren skal tilfredsstille en anden performer, hvilket for den observeren kan blive meget interesant, da det både kan vise hvordan den uheldige performer selv måske kunne tilfredsstilles samt vise hvordan performerne opfatter hinanden idet de forsøger at overvinde hinanden. Dette kort giver os faktisk mulighed for at få et godt indtryk af tre performere.
Man vil under performance være istand til at opleve performerne handle mange gange og dermed begynde at se nogle handlingsmønstre. I et spil med mere erfarene spillere vil deres handlinger have et stærkere fokus på spillet og det at få ledt sine medspillere ud i at trække bestemte kort og i sådan et spil vil der være rig mulighed for at se de små tendenser personerne har når de forsøger at lokke hinanden.
Altså bygger dette værks definition af identitet på at forståelsen af individet kommer fra individets problemløsninger, reaktioner og handlingsmønstre.

Det er aldrig sjovt at drikke alene, men sammen bliver enhver bummert en success..
Spillet kræver af spillerne at de sætter fingrene i en musefælde igen og igen og det alene er ikke sjovt, men så snart man ved at tre andre også kan gøre det og at de kan risikere at det er en rottefælde, så bliver smerterne nærmest væk, tværtimod kan man glædes gang på gang over at det "bare" var det man skulle og hvert træk bliver idet samme en spændende oplevelse hvor man gambler med sin indbilske sociale status og den tåre der skulle fælles idet rottefælden smækker bliver istedet et taget med et smil og et råb "Åhhh nej!", som dernæst bliver givet en latter.
Det at bygge eget sæt kort giver mulighed for at forsikre en at man kun trækker kort man selv tør udføre, men en erfaren spiller vil forstå at ens eget sæt kort kan blive en fantastisk fælde for de andre spillere.
En erfaren spiller vil være istand til at se igennem en nybegynder og dernæst trække rent fra deres bunke, det er dog stadigt en gamble, da de to spillere ikke nødvendigtvis har samme opfattelse af hvad der er et godt og dårligt kort at trække, hermed kræver det en forståelse af det andet individes mentalitet for at kunne bygge en forestilling af potentielle kort i hans sæt.
En erfaren spillers eget sæt kan være fyldt med de oftest set mest uønskede kort og at trække fra bunken kan lede til grænseoverskridende handlinger.
Når erfarene spillere spiller sammen vil hver erfaren spiller sandsynligtvis have en eller flere farver i eget sæt kort, de har gjort sikre for sig selv og det handler så om i spillet af finde ud af hvad mønster, der er sikkert at trække af fra hinanden.

Misset målgruppe, efter at have haft en perfekt mulighed for at få målgruppen til at spille indså jeg at spillet ikke vil fungere med dem, da de vil enten have et forkert fokus eller baile idet de bygger en mental barrierer.
Dette spil fungere altså ikke for en person, der søger ly fra virkeligheden, da de vil opleve gennem spillet at de aktivt står frem og er dem, som netop skal skabe oplevelsen, hvilket de ikke er I stand til da de istedet vil søge mod den lette og hurtige udvej til at "overstå" deres tur og komme I "sikkerhed" udenfor rampelyset.
Der opstår også et problem når folk med tvangstanker, der deltager i spillet er rad for at gøre noget forkert, idet de får de åbne opgaver. Opgaverne bygger stærkt på en tillid til dem omkring performeren og frygten for at blive hånet og lignende kan svække spillets værdier.
Dette projekt har næppe nået sit fulde potentiale og har taget en anden retning end forventet. Der fremstår dog stærkt i værket et ønske om at se danskerne udfolde sig friere og forøge deres selvværd.